A forradalom kertje - a pesti Múzeumtér
1848-49-ben
1848. március 15-e legemblematikusabb helyszínének a Nemzeti Múzeumnak és a múzeumkertnek eseményeit elevenítette fel Budatétény március 15-i emlékhelyén a Klauzál-villánál megtartott 2012. évi ünnepi megemlékezésünkön Debreczeni-Droppán Béla, a Magyar Nemzeti Múzeum történész-levéltárosa.
Tisztelt Hölgyeim és Uraim!
Tisztelt Ünneplő Közösség!
![]() |
Nagyon fontos ugyanakkor, hogy felidézzük 1848-49 eseményeit, a közismert részleteket és azokat, amelyek feledésbe merültek.
Például az 1848. március 15-i forradalmi nap eseményeit, melyek gyermekkorunktól bennünk élnek. A Pilvax kávéház, Landerer és Heckenast nyomdája, a Múzeumkert, Táncsics börtöne... Az otthon hallottak és a tanórákon tanultak, a könyvekből, szakmai és ismeretterjesztő lapokból, a rádióból, a televízióból és most már mindinkább az internetről megismerhető tudnivalók e nagyszerű eseményről mind-mind ismeretünk és, ami sokkal fontosabb, identitásunk részévé tették ’48 márciusát. De egy-egy érdekes előadás, egy-egy nagyon jó film mellett a legjobban az ünnepségek folyamán válik élményszerűvé, közelivé mindaz, ami 1848-ban történt.
Az ünneplés legfontosabb központi színhelye már hosszú évtizedek óta a Magyar Nemzeti Múzeum lépcsője, kertje. Az emberek nagy többségének a 48-as forradalom hallatán rögtön a Múzeumkert jut az eszébe, mint a legemblematikusabb helyszín; és amikor felidézik magukban a helyszínt, akkor mindenki a Nemzeti dalt szavaló Petőfit képzeli el vagy az őt évről évre megidéző előadót. Érdekes, hogy leginkább elfogadott ünnepünk egyik legélőbb mozzanata valójában csak legenda, egy olyan legenda, amely hagyományt szült.
![]() |
1848. március 15-én, Landerer és Heckenast nyomdája előtt, egy óra tájban a forradalom „szervezői” kihirdették, hogy délután 3 órakor a Nemzeti Múzeum udvarán folytatódik a népgyűlés és ott osztják szét a Nemzeti dal és a 12 pont addig elkészülő nyomtatványait. Ezeket egyébként kiragasztották az utcasarkokra is, sokan így olvasták először. - Tehát a forradalom ebédszünetet tartott.
A délutáni, múzeum előtti népgyűléssel kapcsolatosan Petőfi a következőket jegyezte naplójába: „A szakadó eső dacára mintegy tízezer ember gyűlt a múzeum elé. A szabad téren, szabad ég alatt vész előtt zúgó tengernek látszék felülről a sokaság.” Petőfi tehát felülről, a múzeumlépcső baloldali mellvédjéről látta az egybegyűlteket és egy rövid beszédet biztosan mondott. Ennek a népgyűlésnek több szónoka is volt: Petőfi mellett Vasvári Pál és Irinyi József.
Arra, hogy Petőfi beszédet mondott ekkor van, arra azonban, hogy elszavalta volna a Nemzeti dalt a múzeum előtt, nincsen egykorú forrás. Sem ő nem ír róla naplójában, sem a márciusi ifjak visszaemlékezéseiben nincs rá adat, de az 1848 márciusában megjelenő és a nagy nap eseményeiről szóló hírlapi beszámolókban sem olvashatunk erről. Pedig az egykorú tudósítások mindenhol megemlítik, hogy Petőfi március idusán hol szavalta el híres költeményét. Ezekből biztosan kiderül, hogy elszavalta a Pilvax kávéházban, majd az orvostanhallgatók és harmadszor a joghallgatók előtt is. Este a Nemzeti Színházban Egressy Gábor adta elő.
![]() |
-Mi történt akkor valójában 1848. március 15-én a Nemzeti Múzeum előtti tágas téren?
![]() |
A Múzeumkert 1848-ban a forradalom tere volt, hiszen a híres népgyűlésen kívül a Nemzeti Múzeum előtti tér 1848-ban még több nagyobb és kisebb forradalmi hangú gyűlésnek is helyet adott. A múzeumi könyvtárat vezető Mátray Gábor 1868-ban megjelent múzeumtörténeti munkájában így írt erről: „A küludvar terét homokbuczkák, dudva, kóró és vadnövények undokíták. Ott tarták naponkint hadgyakorlataikat a nemzetőrök; annak és névszerint az épület homlokzata előtti pompás lépcső s oszlopzat körét használták föl népgyülések s több más, többnyire zajjal kisért czélokra.” A 1846-ban elkészült, Pollack Mihály által tervezett nagyszerű klasszicista palota környéke tehát a forradalom idején még nem volt rendezve. Ez az állapot az épület „küludvarának” körülkerítésén is jól megmutatkozott, ugyanis rendes kerítése csak a mai Múzeum körúti vonalban volt, a másik három oldalon az építkezésből maradt hulladék fából összetákolt deszkapalánk éktelenkedett, egészen 1865-ig. A forradalmi év elején egy bizonyos Muszely Károly nevű pesti műkertész benyújtott egy tervet a Múzeum körüli terület parkosítására, de a történelem végül egy időre félretette a kérdést. A Múzeumkert aztán közadakozásból jött létre az 1850-es évek derekán.
A múzeumpalota környéke rendezetlen állapotában (is) nagyon alkalmas volt arra, hogy nagygyűlések színhelye legyen, kevés ilyen adottságú tér volt ugyanis a korabeli Pesten. A múzeumlépcső és mellvédjei ideális szónoki emelvényként szolgáltak. Már a nevezetes március 15-i forradalmi gyűlés másnapján újra népgyűlést tartottak a Nemzeti Múzeum előtti téren, amit a következő hetekben, hónapokban számos nemegyszer heves tüntetés követett. Az egyik március végi gyűlésen pl. Vasvári, Petőfi és Bulyovszki a népet egyenesen fegyverkezésre buzdította.
Petőfi többször is megjelent és felszólalt ezeken a népgyűléseken, az egyiken pl. a Batthyány-kormányt támadta a következő szavakkal: „Én e ministeriumra nem a hazát, sőt a kutyámat sem bíznám.” Persze voltak sokkal békésebb hangú megmozdulások is a Múzeum terén, olyanok is, amelyeken alig voltak néhányan. Ezeket aztán a Pesti Divatlap egy névtelen újságírója ötletesen csak „néptelen gyűlés” néven aposztrofálta. Volt azonban néhány nagyon jelentős népgyűlés is, pl. az április 2-i, melyen a korabeli becslés szerint 25-30 ezer ember jelent meg. Szónoklatot tartott Nyáry Pál és Vasvári Pál mellett az ekkor már vak Wesselényi Miklós is. Néhány nappal később, egy újabb múzeumtéri gyűlésen egy lengyel küldöttség nyilvánította ki támogatását a magyar nép, illetve a megjelentek felé. Talán a legtöbb embert mozgósító gyűlésre április 23-án került sor, amikor bécsi egyetemisták és Bécsben élő magyarok 200 fős küldöttségének ünnepélyes fogadására került sor. A vendégek ajándékot is hoztak: Mátyás király egykori pajzsát (melynek eredetiségét már akkor megkérdőjelezték). A forradalmi év második felében aztán már egyre ritkábban tartottak népgyűléseket. Az utolsóra 1849 júniusában került sor.
Említésre méltó, hogy az 1848-as országgyűlés felső háza a Nemzeti Múzeum dísztermében ülésezett. Ennek volt talán köszönhető az a rendelet is, amely a Múzeum udvarát mentesítette a beszállásolástól.
A Nemzeti Múzeum körüli udvar a népgyűléseken kívül még egy szempontból fontos szerepet kapott: ez lett a fővárosban lévő nemzetőrség gyakorló tere. Tulajdonképpen itt alakult meg a magyar nemzetőrség a forradalom másnapján, melynek aztán első nagy demonstratív megjelenésére (5 ezer fővel) ugyanitt került sor 1848. március 26-án. A Múzeum küludvarára később ágyukat is hoztak, ahol az újonc tüzérek kiképzése zajlott, majd a terület a toborzás egyik színhelyévé vált, melynek köszönhetően a belső udvarok is megteltek újoncokkal. Tisztavatásoknak és zászlószentelésnek is helyt adott a „kert”, pl. a lengyel légió zászlószentelésének november 26-án. Napra pontosan 128 évvel később avatták fel a lengyel légió tábornokának, Jozef Wysockinak múzeumkerti szobrát.
A császári hadak 1849. januári bevonulása után horvát katonaság szállta meg a Múzeum környékét. Ettől kezdve a gyűjtemények biztonságára is ezek a katonák felügyeltek. Az 1848 márciusában felállított magyar nemzeti színű őrbódékat ekkor átfestették fekete-sárga színre. 1849. április végén újra magyar zászló lengett a Nemzeti Múzeum épületén. Buda ostroma idején egy osztrák ágyúgolyó a Múzeum udvarán is becsapódott, de szerencsére nagy kárt nem okozott (csak néhány földszinti ablak tört be). Érdekes momentum, hogy ezt az ágyúgolyót a Múzeum munkatársai eltették, beleltározták a műtárgyak közé, fontosnak tartva, hogy az történelmi emlékként megmaradjon.
Buda elfoglalása után a Nemzeti Múzeum épületében tartották a 340 főre adott ünnepi bankettet. Sajnos csak két és fél hónapig volt Pest-Buda magyar kézen. Az utolsó népfölkelő csapatok július 10-11-én hagyták el a Múzeum területét, illetve Pestet. Ezután újra a császári csapatok szállták meg a kertet, immár kiegészülve orosz katonákkal is. Erről az időszakról Mátray Gábor naplójegyzeteiben ezt olvashatjuk: „a Museum udvara részint császári fuvaros szekerek hosszas állomásaul szolgált, részint a paraszt robotos szekerek és kocsik naponként ide zárattak be mindaddig, míg odább küldötték őket a katonaság számára. Az udvar gyakran ugy tele volt velek, hogy járni sem lehetett. Az udvar tele lőn körös-körül ganéjjal és széna, szalma maradékkal, miként a marhavásáron vagy korcsmák udvarain, és marhaszállás- és állomásokon szokott lenni.” Még 1849 októberében is álltak osztrák katonai társzekerek és ágyuk a Múzeum későbbi kertjében.
A Nemzeti Múzeum előtti tér 1849 nyarán újabb funkciót kapott a táborhely mellé: kivégzőhely lett. Két honvéd vált itt a szabadságharc mártírjává. Talán nemsokára az ő emléküket is emléktábla őrzi majd a múzeumpalota falán, hasonlóan Petőfihez és Vasvárihoz, a Múzeumtér jeles szónokaihoz.
![]() |
történész-levéltáros
Magyar Nemzeti Múzeum
Honismereti Szövetség elnöke
2012. június
![](/images/pecset_s.gif)