Az aradi vértanúk özvegyei
Hernády Zsolt történésznek a 2011. évi Klauzál Napok Tétényben rendezvénysorozatunk április 30-án, a Szent Mihály kápolnában megtartott vetített képes előadásából honlapunk számára készített tanulmánya.
„De légy erős, légy nőm, miként én férfiú.”
„Nem lehet, hogy ily férfiú hő szerelmének tárgya kicsiny lelkű hölgy lett légyen” – írta Baló Bénjámin óaradi református lelkész gróf Leiningen-Westerburg Károlynénak abban a levélben, melyben férje utolsó óráiról, perceiről számolt be az özvegynek. A magyar honvédség katonai vezetőinek történetében fontos szerepe volt azoknak az asszonyoknak, akik hűségesen kitartottak választottjukkal jóban-rosszban, és akiknek életét szintén gyökeresen megváltoztatta a szabadságharc. A lelkésznek igaza volt, méltó társaik voltak férjeiknek, és legtöbbjük a diktatúra nehéz idején is képviselte azokat az értékeket, amelyekért a tábornokok az életüket áldozták. Most vegyük sorra a vértanúkat és azokat a nőket, akikből az osztrák önkény aradi özvegyeket csinált.
|
|
Az aradi vértanúk (Barabás Miklós litográfiája) |
A névsor Aulich Lajossal, a legidősebb tábornokkal kezdődik, aki katonaként és hadügyminiszterként is megállta a helyét, és akit még a hadbíró is csak dicsérni és méltatni tudott. Agglegény volt, a börtönben mindvégig nyugodt, bár nem voltak kétségei a véget illetően.
Damjanich János törött lábbal, ágyban várta az ítéletet. Annál inkább rá volt szorulva feleségére, Csernovics Emíliára (1819-1909), akivel csak két évig élhetett boldog házasságban.
Damjanich Jánosné Csernovics Emília (1819-1909)
A szerb származású asszony gyermek és ifjú korát Aradon töltötte. Szerelme a nála 15 évvel idősebb szintén szerb Damjanich János századossal sokáig reménytelennek tűnt, a leány anyja, Bosnyák Zsófia ugyanis ellenezte a házasságot. A vidám természetű, nagyhangú Damjanichnak nem volt jó híre, kicsapongó és költekező életet élt. Végül 1845-ben tudták eljegyezni egymást, majd a katonaságtól várt házassági engedély késése miatt csak 1847 augusztusában kelhettek egybe.
Ekkor a katona férj Temesvárra kérte áthelyezését, s a fiatal pár itt rendezkedett be. Damjanich hadosztályparancsnoka későbbi hóhéra, Haynau volt, aki többször vendégeskedett a házaspár temesvári otthonában. Damjanich szerb származása ellenére büszke volt magyarságára, házasságukban ő vezette be, hogy magyarul beszéljenek egymással. „Miért beszél maga mindig németül – figyelmezette Emíliát – hiszen ez Magyarország, s mi magyarok vagyunk.” Nyugodt boldogságuknak is ez vetett véget, 1848 áprilisában ugyanis Haynau az itáliai harctérre vezényelte bosszúból Damjanichot, mert kiállt a magyar alkotmányos átalakulás mellett. A fékezhetetlen erejű, lobbanékony természetű kemény katona gyengéd levelekkel vigasztalta otthon maradt fiatal hitvesét: „Nyugodj meg jó Lélek, én igen jól vagyok, nem mindenki hal meg, aki a harctérre megy és tudod, hogy nékem százhúsz évig kell élnem! ... Vigasztalódjál és őrizd meg drága egészségedet annak a számára, aki valóban csak benned és véled él, és aki forró szerelemmel csókol s örökké marad a te Janid.” És hozzátette: „Bízzál az Istenben, s ne légy hát szomorú, mert ha haza megyek és rosszul fogsz kinézni, haragudni fogok.”
Hazatérve Itáliából a szabadságharc egyik legvitézebb tábornoka lett Damjanich. A harc végén, osztrák fogságban Emília látogatta és ellátta férjét nemcsak szeretetével, de borral, étellel, könyvekkel, ruhával, és megígérte, hogy erős marad. A tábornok, a kivégzés előtt írt és hitvesének ajánlott imájában is ezért fohászkodott: „Mindenség ura! Hozzád fohászkodom! Te erősítettél engem a nőmtől való elválás borzasztó óráiban, adj erőt továbbra is, hogy a kemény próbát: a becstelen, gyalázatos halált erősen és mint férfiú állhassam ki. … Oltalmazd meg Mindenható az én különben is szerencsétlen hazámat a további veszedelemtől! … Adj erőt, óh Atyám az én szegény Emíliámnak, hogy beválthassa nékem adott ígéretét, hogy sorsát hitének erejével fogja elviselni.” A kivégzett Damjanich testét egy rokon, volt esküvői tanújuk, Csernovich Péter szerezte meg a hóhértól és temette el saját birtokán.
Az aradi katasztrófa után a megnyugvás csak nagyon lassan szállta meg az asszony szívét, eleinte a világtól teljesen elzárkózva élt. Egyik barátnője, gróf Wenckheim Józsefné és annak férje ragadta ki ebből a depressziós állapotból, kik nagyobb külföldi útra indulván rábeszélték, hogy tartson velük. Ettől kezdve új hivatást és elkötelezettséget keresett magának, a hasonló sorsú asszonyok és a honvéd árvák vigasztalását.
Az 1850-es évek elején Emília Makón élt édesanyjával és Láhner tábornok özvegyével, valamint annak kislányával. Az osztrák hatóságok sokáig zaklatták a két özvegyet, kik kézimunkák készítéséből tartották el magukat. Makó város azonban, tisztelete jeléül, adómentességet biztosított számukra.
Damjanichné már az önkényuralom idején megkezdte a szabadságharc árváinak gondozását, felkereste a megtorló hatalom kivégzettjeinek jeltelen sírjait, s amint lehetett emléket állított nekik. Kezdetben még a nyilvánosság kizárásával, minden év október 6-án gyászmisét mondatott az aradi vértanúk emlékére a pesti ferencesek templomában. A sok fájdalom és szenvedés dacára Emília mosolygós és jóságos természete beragyogta a körülötte élőket.
Batthyány grófnéval együtt alapította a Magyar Gazdaasszonyok Egyesületét. Pénzt gyűjtöttek a rászorulóknak és árvaházat nyitottak. Az országos hírű jótékonysági szervezetet a kiegyezés után Erzsébet királyné is felkereste, ám a két özvegy, a két alapító feltűnő módon nem jelent meg a királyné fogadásán.
A kiegyezés után Damjanichné barátai bíztatására kérvényezte, hogy a magyar állam térítse meg neki nagy értékű kelengyéjét, melyet férje kivégzése után az osztrák katonaság eltulajdonított. Ám ez a kérése nem teljesülhetett. Egyszer Ivánka Imre, volt 48-as honvédtiszt azt javasolta neki, menjen el Ferenc Józsefhez audienciára csak egy térdhajtásra, és meg fogja kapni. A javaslatot hallva Emília egyszerűen hátat fordított és szó nélkül távozott.
Kossuth Lajos Torinóból többször küldte üdvözletét Damjanichnénak, aki mindig megköszönte a megemlékezést, de soha sem üzent vissza semmit. Egyszer egy fotográfiát is küldött magáról, melyen ez állt: „A hős Damjanich tábornok özvegyének, aki hazám női közt tiszteletemben legmagasabban áll, emlékül.” Halála előtt nem sokkal Kossuth üzent Emíliának, hogy látogassa meg, ám mire az asszony rászánta magát az utazásra, a volt kormányzó meghalt. 1894-ben, mikor Kossuth holttestét hazahozták, a Nemzeti Múzeumban ravatalozták fel. Este az üres teremben, ahová letették, egy fekete ruhás nő jelent meg. A múzeumi őr személyesen vezette Damjanichnét, mert ő volt, a koporsóhoz. Emília néhány percig mozdulatlanul állt a tetem mellett magába mélyedve. Talán visszhangoztak benne Kossuth szavai: „Arad, a magyar Golgota.”
Dessewffy Arisztid első felesége unokahúga, Újházy Antónia (1824-1847) volt. 1842-ben házasodtak össze, az ifjú asszony azonban tüdővészes lett, és öt gyermeküket sem sikerült életben tartani. Dessewffy 1847-ben Velencébe vitte gyógyulni feleségét, aki azonban ott elhunyt. A későbbi tábornok megőrizte az evőeszközt, amellyel – ahogyan írta – „Tonim mindig étkezett”, felesége karóráját és néhány bútorát. Mindezeket pedig, már aradi búcsúlevele szerint második feleségére hagyta.
![]() |
Hauk Lajos alezredes osztrák származású volt, már a bécsi forradalomban is harcolt. 38 évesen házasodott, 1836 májusában feleségül vette Bécsben a kornenburgi születésű Anna Ruthnert, aki pozsonyi lakos volt és 24 éves akkor. Gyermekük nem született. Hauk kevésbé ismert aradi vértanú, pedig Haynau őt is felakasztatta, csak néhány hónappal később: 1850. február 19-én teljesedett be végzete.
Kazinczy Lajos ezredes, nagy nyelvújítónk, Kazinczy Ferenc fia viszont valóban nőtlen volt, bár agglegénynek nem mondható, hiszen mindössze 29 éves volt, amikor Zsibónál letette a fegyvert az oroszok előtt. Később adta meg magát, mint Görgeiék, ezért pere is később kezdődött, és csak október 25-én végezték ki golyó által. Egy ifjúkori szerelmét ismerjük, Fánit, akiről 1840-ben gyakran írt édesanyjának: „Igen nemes teremtés ő, ismerd meg őt, jó anyám: örömet fogsz lelni benne. Ti ketten vagytok nekem a legkedvesebbek, különben senkim sincs a földön.” Aradi fogsága idején már nem élt édesanyja, és valószínűleg már régi szerelmével sem tartotta a kapcsolatot, búcsúlevelét nem ismerjük a vitéz katonának. A siralomházban állítólag egy nőrokona akarta meglátogatni, de nem engedélyezték neki a búcsút. Az osztrák rendőrség még hosszú évekig zaklatta Kazinczy ezredes testvéreit.
Kiss Ernő altábornagy bár a halotti anyakönyve szerint nőtlen volt, a valóságban özvegyként halt meg. Fiatal tisztként 1825. július 26-án ismerkedett meg Balatonfüreden leendőbelijével, Szentgyörgyi Horváth Krisztinával, akinek tiszteletére édesapja bált rendezett. Ez volt az első, azóta legendássá váló Anna-bál Füreden. Kiss egy év múlva kilépett a hadseregből és május 16-án a répceszentgyörgyi katolikus templomban feleségül vette Krisztinát, aki ekkor 23 éves lehetett. Kiss Ernő nagyon gazdag örmény családból származott, délvidéki birtokaira vonult vissza nejével. Valószínűleg egy gyermekük meghalt, és két lányuk élte meg a felnőtt kort. A fiatal feleség azonban igen hamar elhunyt, feltehetően 1828-ban. Ezután Kiss újra beállt a seregbe és különböző lovasezredekben szolgált. Időközben született egy fia is, Turati Ernő, aki Olaszországban élt. Kiss csatlakozott a magyar honvédséghez, és a harc végén ő is Világosnál tette le a fegyvert. Aradi börtönéből lányaihoz írt leveleit ismerjük, melyben a legfontosabb üzenete: „megadás Isten akaratában”. Két lánya ekkor már férjnél volt. Feleségét egyébként a családi sírboltba, az eleméri kastély kápolnájába temették el, a második világháborúban azonban sírját feldúlták.
Knezić Károly – a jegygyűrűbe vésett dátum szerint – 1842. július 14-én jegyezte el az egri születésű 23 éves Kapitány Katalint, a hazafias érzelmű Kapitány Mihály szenátornak szép és lelkes lányát. Két év múlva az egri főszékesegyházban összeházasodtak, és két lányuk született: Olga és Irén. Knezićné sokat volt együtt férjével a szabadságharc idején is, női intrikáival kapcsolatosan Leiningen meg is jegyezte naplójában: „Nem kell asszony a haditáborban.” A tábornok aradi fogsága alatt is, amikor csak engedték látogatta férjét. Knezićnek búcsúlevelét nem ismerjük, pedig tudjuk, hogy írt, és a jegygyűrűjét is elküldte nejének. Utolsó útján is a vértanú Isten bocsánatáért imádkozott, „meg nejének és két leánykájának égi oltalmáért”. Férje utáni bánatába Katalin hamar utána halt. Pontos idejét nem ismerjük, a család szerint „szegény asszony, mikor meghallotta urának gyászos végét, összeesett és meghalt szívszélhűdésben”. Egy másik forrás szerint megőrült, és 1853-ban halt meg. Gyermekeik mindenestre árvák lettek, kiknek egy rokon, Kálló Tivadar poroszlói földbirtokos lett a gyámjuk, és Bartakovics egri érsek is gondoskodott róluk. Felnőve az egri Grőber testvérek feleségei lettek.
Láhner György felesége, Lucia Conchetti (1821-1895) olasz származású volt, lombardiai, milánói születésű. Láhner itáliai katonai szolgálata idején ismerkedett meg a nagyon szép lánnyal, akit 1839 novemberében a milánói San Alessandro templomban feleségül vett. Ekkor Láhner 44, felesége 18 éves volt, és később egy leányuk született. Láhnerné 1848 őszén Budán jó barátságba került a Splény családdal, férjével ők győzték meg Splénynét, hogy a magyar ügy mellé álljon, és ő mutatta be nekik Görgei Artúr feleségét is. Feljegyezték hogy Lucia, olasz honfitársaihoz hasonlóan nem tudta helyesen kiejteni és alkalmaznia „h” hangot. Láhnert, aki a honvédség felfegyverzését irányította, aradi fogságában már 1849 augusztusában is látogatta felesége. Nemcsak urát látta el, hanem éhező társait is. Schweidel így vall erről Láhnerrel kapcsolatban: „Nyomban ezután az ő jó felesége, valóságos őrangyal, hozott nekem egy üveg magyarádi bort és három szál kolbászt, nagyon jól esett, szívből jövő köszönettel adóztam érte.” Szeptemberben egyre gyászosabb hangulatban látogatta férjét, míg október 5-én Damjanichnéval, Lázárnéval és Vécseynével látogatva a börtönben megtudták a szörnyű hírt. Damjanichné látta a borszasztó búcsúzást, amikor Láhner elvált nejétől és ötéves gyermekétől. Lucia lelkileg összetörve távozott, kislányával és Damjanich feleségével. Láhner, miután neje eltávozott, Donizetti Lammarmoori Luciájából a haldokló Edgár búcsúáriáját játszotta el fuvoláján. A kivégzés után Láhner holttestét is megvette a hóhértól Csernovich Péter, így őt is Damjanichcsal együtt temették el. Lucia egy ideig Aradon maradt, és Damjanichné édesanyjánál kapott szállást, aztán Makón lakott a Návay családnál, és többször megszállt régi barátai, Splényék budai villájában is leányával. Előfordult, hogy nevével visszaéltek. Egy 50 év körüli hölgy, aki honvédözvegynek adta ki magát, Splényéktől lopott, később pedig Bécsben tűnt fel, ahol Láhnernétól megbízottnak tűntette fel magát, és ajándékokat csalt ki a jóhiszemű emberektől. Láhnerné élete második felében visszaköltözött Olaszországba, sokáig levelezett még magyar barátaival, míg 1895. augusztus 12-én meghalt Collecampigliban, Varese mellett.
![]() |
Leiningen-Westerbug Károly gróf 1845. november 3-án a bécsi belvárosi evangélikus templomban vette feleségül Sissány Elízt (1827-1898). A feleség törökbecsei születésű, görögkeleti vallású és 18 éves volt. A 26 éves német származású gróf azzal, hogy elvette egy gazdag család legifjabb lányát, magyar birtokos lett. Ez nemcsak anyagi életét, de érzelmeit, cselekedeteit is befolyásolta, így a szabadságharc kitörésekor a magyar ügy mellett esküdött fel, ellentétben testvéreivel és a Temesvárat védő unokatestvérével. Aradi fogságában Leiningen is csak feleségéért és két gyermekükért, Erzsébetért és Árminért aggódott. Búcsúlevele „egyetlen, utolsó leheletemig szeretett Lizám!”-hoz az egyik leggyönyörűbb vallomás. „Még egyszer köszönet hű szerelmedért, mindenért, amit értem tettél.” – írta, és remélte azt is, hogy „egy halni induló imájának és áldásának különleges ereje van”. Leiningenné a férjét utolsó útjára kísérő lelkésztől értesült egy hónappal később részletesen hős ura utolsó perceiről, hiszen ő nem volt Aradon.
Öt évvel később, 1854-ben Elíz újra férjhez ment, mégpedig Leiningen barátjához és bajtársához, gróf Bethlen Józsefhez. A hetvenes évek végén Temesvárott laktak. Miután második férje is elhunyt 1896-ban, a kétszeres özvegy 1898 nyarát még Visegrádon töltötte, ahol Görgei Artúr is élt, aki többször meglátogatta kedvenc tisztje, Leiningen özvegyét. Novemberben érte utol a halál. Egy korabeli újságcikk szerint „az öreg úrnőt sokan ismerték a fővárosban, de kevesen tudták, hogy Leiningen özvegye”. Holttestét Kolozsvárra szállították, itt közelebb nyugodott első férjéhez is, aki a borosjenői temető kriptájában volt eltemetve.
Lenkey János, aki a magyar kormány hívószavára 1848-ban hazavezette huszárjait Galíciából, most nem osztozott társai sorsában, mert a hadbírósági vizsgálat alatt megőrült. Nem végezték ki, de félholtan, meztelenül vegetált bűzös cellájában, étlen-szomjan, megalázó, szörnyű körülmények között, mígnem 1850 februárjában összezúzta fejét a börtönablak vasrácsán. Bár a halotti anyakönyv nősnek mondja, valójában nem volt hitvese, aki hazavárja.
Nagysándor Józsefnek menyasszonya volt, mégpedig Schmidt Emma, aki 1832-ben született. A tábornok a szabadságharc idején már tervezte a házasságot is, erre utal, hogy engedélyt kért az esztergomi érseki hivataltól. A papírra azért volt szükség, mert menyasszonya a saját unokahúga volt, testvérének, Nagysándor Johannának a leánya. Bár az engedélyt
![]() |
Ormai (Auffenberg) Norbert ezredes Kossuth szársegédje, a négy honvéd vadászezred szervezője volt, akit katonai
![]() |
Poeltenberg Ernő lovag a 4. huszárezred tisztjeként Galíciában állomásozott, társai közül sokan udvaroltak a helyi előkelő családok leányainak. Poeltenberg is így tett, majd 1840 decemberében a tarnopoli jezsuita templomban feleségül vette
![]() |
![]() |
1849 novemberében – Schweidel József akaratának megfelelően – felesége, Domicella kérvényezte a hadügyminisztériumtól a korábban fizetett házassági biztosíték visszafizetését. Ehhez szüksége volt a halotti bizonyítványra, amelyet az aradi parancsnokságtól kérvényezett. A bizonyítványt végül a család gyámja, Latinovits Benjamin vette át. A családnak egyébként igazolnia kellett, hogy a kivégzett tábornoknak nem volt vagyona, így nincs mit elkoboznia a hatóságnak.
Schweidel Domicella ezentúl is Pesten élt családjával. Az 1850-es években őt is gyanúsnak tartotta a császári titkosrendőrség, ezért megfigyelte. Sikerült végül gyermekei megélhetését biztosítania, egy tejgazdaságot vezetett. Előfordult, hogy el kellett utaznia lányához vidékre, és ezért később mondattak csak misét azon évben vértanú férjeikért az özvegyek. 1888. március 23-án halt meg, a Kerepesi temetőben helyezték nyugalomra, fiát később mellé temették.
Török Ignác tábornok, Komárom parancsnoka és erődítési munka hadmérnöke igen szelíd ember volt, agglegényként várta Aradon az ítéletét. Nyugodt lelkiismeretét mutatja, hogy utolsó éjszaka egy francia hadmérnök szakkönyvét olvasta. 54 éves volt, búcsúlevelet nem ismerünk tőle.
Vécsey Károly báró házassági anyakönyve a mai napi nem került elő, így nincs bizonyíték rá, hogy valóban feleségül vette szerelmét, egy francia mérnök lányát, Duffaud Karolinát. A hölgy első férje Hesse János állami számadó, zsombolyai földbirtokos volt, akitől egy Gizella nevű lánya is született. Vécsey 1849. június 9-én kérvényezte Horváth Mihály vallás- és közoktatásügyi minisztertől, hogy adjon engedélyt a házasság felbontására. Az asszony a tábornokkal volt a temesvári ostromseregben. Több utalás is azt valószínűsíti, hogy Vécsey elvette Karolinát. Egy szemtanú visszaemlékezése szerint 1849 nyarán Soborsinban, „hol az este gróf Vécsey tábornok, talán érezve sorsát, melynek elébe ment, megesküdött szeretőjével”. Maga Vécsey is Aradon a hadbíróság előtt nősnek vallotta magát, és búcsúlevelében, melyet halála előtti utolsó percekben írt október 6-án reggel, feleségétől búcsúzott. Karolina előző nap meglátogathatta, a szerelmes férfi másnap így búcsúzott: „... utolsó leheletem, Lina, hogy odaát egy jobb életben bizonyosan újra egyesülünk. Isten veled, jó lélek; és bocsáss meg mindazért a fájdalomért, amit talán akaratlanul is okoztam neked; csókollak, csókolom kedves lányomat – lányodat – Gizellát. Isten veled. Szerencsétlen Károlyod”. Vécseyt, kinek lovassági tábornok apja, fiát megtagadva kérvényezte, hogy vegyék el kamarási tisztségét, utolsóként akasztották fel. Később az apa állítólag megőrült. Karolina pedig egy barátnője segítségével megszerezte férje tetemét, és titokban eltemették. Élete végéig gyászolta Vécseyt. A hetvenes évek végén Aradon lakott. A kiegyezés után a magyar kormány csak hosszas pereskedés után, 1899-ben, tehát a vértanú halála után 50 évvel ismerte el az özvegy és lánya jogait, és visszaadta Vécsey birtokait. Vécseyné egy évvel később, 1900. október 18-án halt meg Zsombolyán.
![]() |
Hernády Zsolt
történész
2011. május
![](/images/pecset_s.gif)